A hét végén két új csillag jelent meg a magyar képzőművészet egén. Ennél patetikusabb kezdőmondat nem jut eszembe, pedig most kifejezetten ez a cél. Illetve az, hogy minél többen kerekedjenek fel a dunacsúni Danubiana Kortárs Művészeti Múzeumba.
Én is magyar, te is magyar
Kemény Zoltán festészettel kezdte, aztán az alakok és alakzatok fokozatosan kibújtak a keretből, teret követelve maguknak. A meglepő felületi hatásokat különböző anyagok kombinálásával érte el. Éles rézhullámokból épített tengert, csavarokból ismeretlen bolygók térképét, fogaskerekekből rétet, szóval életművének nincsenek se előfutárai, se követői.
Tudta ezt Madeleine is, aki férje menedzselésének szentelte életét, ahelyett, hogy saját karrierjét építgette volna. A pozsonyi kiállítás holland kurátora szerint Zoltán nem is nézte jó szemmel felesége kezdeti sikereit, Madeleine pedig békét akart otthon, ezért csak a padlásnak festett. Képein deformált, összetört nőket látunk, fából faragott, nyomorúságos gyöngyök ékesítik őket, kendőjük szorosan nyakuk köré csavarva. Egy Venezuelában élő műgyűjtő fedezte fel a házaspárt, neki köszönhetem az elmúlt hét legnagyobb élményét. És szerintem sokan vagyunk ezzel így…
Támogassa az ujszo.com-ot
A támogatásoknak köszönhetöen számos projektet tudtunk indítani az utóbbi években, cikkeink pedig továbbra is ingyenesen olvashatóak. Támogass minket, hogy továbbra is függetlenek maradhassunk!
Kérjük a kommentelőket, hogy tartózkodjanak az olyan kommentek megírásától, melyek mások személyiségi jogait sérthetik.