Újabb erkölcsi dilemma előtt áll a világ. Valószínű, hogy a hatalmas kínai hadseregnek „köszönhetően” a tibeti zavargások lecsengtek vagy hamarosan lecsengnek, mégsem lehet úgy tenni, mintha mi sem történt volna, és az eredeti forgatókönyv szerint lebonyolítani az olimpiát.
Dilemma
Az egyik oldalon adott egy diktatórikus, elnyomó rezsim. Arról sem szabad megfeledkezni, hogy a kínai birodalom a tibetiek mellett tucatnyi más népet is leigázott. Semmibe veszi az emberi jogokat, a vezetésben még mindig megtalálhatók azoknak a képviselői, akik a hírhedt kulturális forradalom éveiben milliókat mészároltak le, és azok is, akiknek közvetlenül közük volt a '89-es vérengzéshez a Tienanmen téren. Ez a rezsim minden szomszédját fenyegeti, az olimpia óriási propagandalehetőség számára, általa (is) szalonképessé akarja magát tenni. Kína világhatalom, óriási gazdasági lehetőség, a fejlett országok vezetői gazsulálnak neki, már az USA sem bírálja annyira az emberi jogok megsértését.
A másik oldalon két dolog igaz. Egy: a bojkottnak elsősorban a sportolók innák meg a levét. Kettő: a bojkottal aligha oldhatók meg a politikai problémák, a bojkott által a tibetiek – és tucatnyi más nép – nem lennének szabadabbak. Mégis, a legkomolyabb érv, amely a bojkott ellen szól: a pekingi hatalom azokon torolná meg a hatalmas anyagi és erkölcsi – ez a fontosabb – veszteséget, akiken a világ segíteni akart, hiszen a rezsimnek minden elnyomó eszköze megvan hozzá. Példaként lehet említeni, hogy nem a '80-as moszkvai olimpia bojkottja miatt vonultak ki az évtized végén a szovjetek Afganisztánból.
Minden más porhintés. Rogge NOB-elnök érvelése, hogy nem szabad átpolitizálni az olimpiát, mert az a sportról és barátságról szól, különösen dühítő volt. Az olimpia 1936 óta átpolitizált, amióta a világ szégyenletes módon részt vett a Hitler által rendezett berlini színjátékban. Másrészt: a sport és a sportrendezvények – így az olimpia is – ma már nem a barátságról, hanem sok-sok pénzről szólnak. És ahol rengeteg pénz van, ott politika is van. Rogge elfelejtette említeni, a bojkottal maga a NOB hány milliárd dollárt vesztene, mennyit veszítenének a sportági szakszövetségek – állítólag többen lehúzhatnák a rolót, ha nem jutnának hozzá az olimpiai bevételhez. És mennyit veszítenének a szponzorok, a világcégek, a reklámirodák stb. Már bepánikolt a Coca-Cola, a Visa, a Samsung. Az Adidas az olimpia révén akarja megkettőzni ázsiai forgalmát. A Volkswagen ötezer autót bocsátott a szervezők rendelkezésére, köztük ezer Audit, hogy a négy karika találkozzon az öt karikával. És még hosszan lehetne folytatni.
A kisember elképzelni sem tudja, mennyi érdek szól a bojkott ellen. Mégsem lehet úgy tenni, mintha mi sem történt volna, nem lehet szentesíteni a kínai politikát. Pöttering európai parlamenti elnök és több szervezet is okos javaslatot tett: állam- és kormányfők ne vegyenek részt a nyitóünnepségen. A magam részéről továbbmennék: a világ televíziói ne közvetítsék a nyitóünnepséget, csak egy rövidke tudósítást róla. Ez hatalmas pofon lenne a kínai vezetésnek, hiszen minden rendező ország azt tartja a csúcsnak, és valami rendkívülivel áll elő, hogy elkápráztassa a világot. A sportolók most versenyezzenek, de a kínai elvtársak ne kápráztassanak!
Igaz, magam sem hiszem, hogy a tévétársaságok lemondanának a milliárdos bevételekről.
Támogassa az ujszo.com-ot
A támogatásoknak köszönhetöen számos projektet tudtunk indítani az utóbbi években, cikkeink pedig továbbra is ingyenesen olvashatóak. Támogass minket, hogy továbbra is függetlenek maradhassunk!
Kérjük a kommentelőket, hogy tartózkodjanak az olyan kommentek megírásától, melyek mások személyiségi jogait sérthetik.