Halálom volt a használt könyv. Ahogy megkaptuk év elején, azonnal a hátsó oldalra lapoztam. Fújtattam a dühtől, látva a táblázatban az előző tulajdonosok adatait. Utáltam a szamárfüleket. Utáltam, ahogy a fekete betűket elkoptatta az ujjvezető – úgy olvastunk, hogy húztuk a mutatóujjunkat a sorok alatt.
Egy reményteli szék
Azt is nehezen viseltem, hogy minden osztályt kiült széken kellett kezdenem. Nyikorgó, kilazult, összekarcolt, sok feneket kóstolt, zsíros ülőlapú és támlájú székeken kellett végigülnöm a sorjázó tanéveket. A kiült székeken nem az ülés kényelmetlen, hanem az idegenség rossz bennük. Az, hogy nem én háziasítom, nem én töröm be, nem az én hátam görbülése alakítja ki az öblét, hogy nem hozzám tartozik. Egy szék, egy vadonatúj szék, ez volt minden vágyam első osztálytól kezdve. Nekem mindig csak használtak jutottak, amilyeneket mások már ki- vagy leültek. Ugyanakkor van a használt székben valami misztikus is. Nem mindegy, ki ült rajtuk korábban. Ahogy az sem mindegy, előttünk ki tanult a tankönyvünkből. Azok ugyanis szerencsére bejöttek nekem. Az előző, jó előmenetelű gazdáknak tulajdonítom, hogy vihettem valamire. Lehet, hogy a kiült székekkel is jól járok majd. Talán a sors valami váratlan kiválasztást tartogat számomra. Általuk. A „székmisztikába” kapaszkodva megvan az esély, hogy akár még miniszter is lehetek.
Támogassa az ujszo.com-ot
A támogatásoknak köszönhetöen számos projektet tudtunk indítani az utóbbi években, cikkeink pedig továbbra is ingyenesen olvashatóak. Támogass minket, hogy továbbra is függetlenek maradhassunk!
Kérjük a kommentelőket, hogy tartózkodjanak az olyan kommentek megírásától, melyek mások személyiségi jogait sérthetik.