Megy a gőzös Kanizsára. Vagy nem megy. Se Debrecenbe,
se Vácra, se Sopronba. Se oda, se vissza. Vagy megy helyette busz, vagy az sem. Mindenki mást mond, mindenki mást ír, és mindenki mást hall. (Valahogy úgy, mint a szupermarketekben: minden van, csak az nincs, amit keresel.
Megy a gőgös
se Vácra, se Sopronba. Se oda, se vissza. Vagy megy helyette busz, vagy az sem. Mindenki mást mond, mindenki mást ír, és mindenki mást hall. (Valahogy úgy, mint a szupermarketekben: minden van, csak az nincs, amit keresel.)
Az emberek indulnának munkába, orvoshoz, iskolába, rokonhoz, ahová az érdekük vagy a szívük húzza. A kedveshez, például. Nem az én ügyem, mondhatnám itt, Pozsonyban, kényelmesen hátradőlve, ha nem kellett volna éppen a napokban Budapestre utaznom, amikor beütött a vasutassztrájk. Ami megszokott jelenség, hiszen legalább egy évszázada így szorongatják a munkavállalók a munkáltatókat, ha azok szűk?mar?kúak, és nem becsülik meg a munkájukat. Egyszóval, a sztrájk legitim eszköz. Időnként Párizs is eldugul, de ott legalább tudni, hogy el van dugulva. Ha sztrájk, akkor leáll az élet, és nincs agyalás. Aztán vagy megegyeznek, vagy nem. Ott a sztrájk a bérekről szól, nem a politikáról. Itt meg felforrhat az ember kezében a telefon, lefagyhat a számítógép, akkor sem tud meg semmit. Se híradóból, se teletextről. Sem a MÁV, sem a MÁV-Start honlapjáról.
Hírfoszlányok, áthallások, álhírek röpködnek, csak azt nem tudja senki megmondani, eljutok-e nemzetközi gyorssal a székes fővárosba, és főleg, vissza tudok-e jönni onnan.
Kedden azt hallom, járnak az IC-k. Szerdán azt, hogy állnak a határon. Nézem a buszokat. A szlovák fővárosból a magyar fővárosba 1 autóbusz jár naponta, délelőtt indul. Budapestről Pozsonyba szintén 1 darab, az meg éjjel indul, hajnali háromkor érkezik. Ugyanannyi, mint mondjuk Szófiába vagy Kijevbe, a schengeni határokon túlra. Bezárult a kör, ülök a fenekemen, és azon agyalok, meddig lesz működőképes Magyarország, esetleg tippelhetek, mikor mossák fel vele a padlót.
A sztrájkosdi, mondják, a március eleji népszavazásig fog tartani, ami falra hányt borsó lesz amúgy is. Addig nézhetem az előadást: a MÁV a sztrájktörők „készségét” díjazza, a szakszervezet pedig az eladott Cargo utáni bevételt szeretné osztogatni. Egyiket a gőgös baloldal, másikat a gőgös jobb tolja maga előtt, miközben a nép topog a peronon, és valami európai csatlakozásban reménykedik.
Majd elmegy vizitdíjról népszavazni, miközben dobozdíjat fizet, és még mindig nem látja, hogy kollektíven, az egész vonalon átverik.
Támogassa az ujszo.com-ot
A támogatásoknak köszönhetöen számos projektet tudtunk indítani az utóbbi években, cikkeink pedig továbbra is ingyenesen olvashatóak. Támogass minket, hogy továbbra is függetlenek maradhassunk!
Kérjük a kommentelőket, hogy tartózkodjanak az olyan kommentek megírásától, melyek mások személyiségi jogait sérthetik.