Vladimír Baar az ostravai egyetemen ad elő történeti földrajzot, illetve Eurázsia regionális kapcsolatainak kutatásával foglalkozik. Több mint 400 oldalas könyve, amely a Nemzetek a XXI. század küszöbén (Národy na prahu 21. století) címmel látott napvilágot, magyar érdeklődésre is igényt tarthat.
Konfliktusforrás a magyarság?
A globalizáció, természetesen, nem minősíthető egyértelműen a XX. század termékének és még kevésbé a XXI. század fenyegető ragályának. Európában például, a modern nemzetek kialakulásának idején, már a XIX. század elejétől tapasztalható volt, hogy egyetemes irányzatok nemhogy hátráltatták volna a nemzetek különállásának, autonóm fejlődésének folyamatát, hanem éppen ellenkezőleg: segítették, felgyorsították. Gondoljunk csak a francia forradalom hatására, amely kétségtelenül olyan értékeket teremtett, amelyek korábban ismeretlenek voltak az egyes nemzeti tudatokban, s ezzel olyan univerzális, ha tetszik: globális irányzatokat teremtett, amelyek később a modern nemzeti gondolat elidegeníthetetlen részei lettek. És azok a nemzetek, amelyek valamely okból elkerülték ezt a hatást, a későbbi történetükben, egészen máig hatóan, hátrányba kerültek azokkal a közösségekkel szemben, amelyek részesei lettek ennek.
Ezekkel a problémákkal néz szembe a cseh tudós rendkívül alapos monográfiája. A nemzetek fejlődési esélyeit vizsgálja, különös tekintettel arra, hogy ebben az új évszázadban – éppen a globális technikai fejlődés egyenes következményeként – új jelenségekkel, új törvényszerűségekkel kell számolni. Baar ugyancsak tömören, s nem is kétséges, hogy egyszersmind vitathatóan fogalmaz, amikor olyan alternatívát állít fel: emancipációs fejlődés következik-e be, vagy pedig a nacionalizmusok erősödnek fel, s ez utóbbi következményeként növekszik-e a világban az in-stabilitás, az eddigi törékeny bizonyosság gyengülése? A globalizáció – Baar szerint – minden ellentmondásossága dacára a nemzetek emancipációjához és semmiképpen sem elhalásához vezet, mint ezt annyian végzetes, elkerülhetetlen vízióként szeretik feltüntetni. Baar ezen a ponton nem említ bennünket, magyarokat, de azért mi tudjuk, hogy az ilyesfajta riogatás magyar publicistáktól meg tájékozatlan politikusoktól sem idegen. Bizonyos azonban, hogy a XXI. században változni fog, változnia kell a nemzet (az etnikumok) és az állam eddig törvényszerűségként ismert kapcsolata. Európában is, de Ázsiában és Afrikában is az európai modellnél sokkalta bonyolultabb úton. Európában pedig voltaképpen a nemzetek emancipációja legalább jogilag – némi kivétellel – megvalósult, ezért voltaképpen a globalizáció veszélye legfeljebb hipotetikus lehet, ami a nemzeti megmaradást és a nyelvtörténeti identitást jelenti. Érdekesek Baar könyvében – legalábbis számomra – a kivételek. Merthogy éppen mi, magyarok ugyancsak szerepelünk a kivételek között.
A világon – olvasom Baar munkájában – 192 állam van, ebből 88-ban 5 milliónál kevesebb lakos él, 43-ban pedig 1 milliónál is kevesebb. Ugyanakkor a 20–25 millió kurd nem rendelkezik önálló államisággal, és pillanatnyilag semmilyen esélye nincs arra, hogy – élvén a nemzeti és gazdasági konfliktusok állandósult földrajzi centrumában – ezt az önállóságot megkapja vagy képes legyen kiharcolni. (Még a mai háborús szituációban sem, amelyről Baarnak műve írásakor csak feltételezései lehettek, mi viszont naponta olvasunk egyre riasztóbb híreket erről az Irakot is magába foglaló térségről.) A 192 államból 80 minősíthető etnikailag-nyelvileg egységes államnak. Portugália és Lengyelország a hivatalos adatok szerint 99%-ban egységes, Magyarország és Albánia 98%-ban. Szlovákiában – az ENSZ statisztikai adatai szerint – 86% a többségi nemzet aránya, Romániában ugyanez a mutató 89%. Az európai államok között etnikai-nyelvi szempontból a legtörékenyebbnek látszik az Észt Köztársaság, amelyben az észtek aránya 63%, a letteknél pedig még gyengébb ez a mutató: 54% a lettek javára. (A baltikumi orosz kisebbségek egyelőre inkább az adott államhoz „húznak”, elsőrendűen az anyaországihoz képest összehasonlíthatatlanul jobb gazdasági közeg okán.) Az idézett statisztikák szerint a japánoknál és a két koreai államban, illetve Haitin 100%-os a nyelvi-etnikai egység.
Baar szerint Európában a helyzet általában megnyugtató. Szerinte a destabilizáció veszélye akkor fenyeget, ha „önálló államisággal rendelkező nemzeteknek saját határaikon kívül jelentős számú nemzettársuk maradt”. Ez az elméleti tétel. És, íme, a konkretizálás: „Tényelegesen három nemzet maradt, amelynek nemzeti ambícióit a második világháború következményei nem tudták megnyugtatóan rendezni: a magyarok, az albánok és a románok. Jugoszlávia és a Szovjetunió széthullása után még két nemzet sorolható ebbe a kategóriába. Az oroszok és a szerbek...”
Baar már művének bevezetőjében leszögezi: „Nehéz lenne azt állítani, hogy az első világháború után a győztes hatalmak az új európai határokat szerencsés kézzel húzták meg.” Az egyik példa természetesen Magyarország, amely „területének kétharmadát és a magyarok százezreit vesztette el”. (Kétségtelenül lehet a milliókat százezres egységekben is számolni, de azért ez pontatlan adat – teszem hozzá Baar okfejtéséhez.) „Ez a tény bármely alkalmas politikai változás esetén komoly regionális problémává nőhet, még abban az esetben is, ha Magyarország elismeri a létező határokat” – jegyzi meg. Általában – a finn–svéd ismert példát leszámítva – Baar az etnikai és a tényleges határok eltérését minden esetben konfliktusforrásnak tekinti.
És ezzel az álláspontjával korántsem áll egyedül. És főleg a gyakorló politikusok azok, akik figyelnek az ilyen tényekre és veszélyjelzésekre. Jiří Dienstbier volt cseh-szlovák külügyminiszter, aki a jugoszláv válság idején az ENSZ főtitkárának emberjogi biztosaként tevékenykedett a térségben, nemrég Véradó (Daň z krve) címmel, Prágában kiadott könyvében idézi saját levelét, amelyet Madeleine Albright asszonynak, az USA akkori külügyminiszterének írt hivatalosan 1999. szeptember 10-én. Ebben – egyebek között – ez olvasható, ami közvetlenül támasztja alá az elméleti fejtegetések politikai-történeti következtetéseit: „Ami pedig Koszovót illeti, a feleket a tárgyalóasztalhoz kell ültetni, azzal a feltétellel, hogy nem engedhető meg az etnikai kisebbségek függetlensége. Mert mi lesz akkor a szlovákiai és az erdélyi magyarokkal?”
A nemzetek a XXI. század közepén sem vesztik el jelentőségüket. Ugyanakkor a nemzeti fejlődés nacionalista iránya komoly veszélyeket rejt magában. Természetesen elsőrendűen Ázsiában. A cseh kutató azonban világossá teszi, hogy az európai egységesülési folyamatok kiválthatnak olyan ellenreakciót, amelyek szeparatizmushoz vezethetnek, és egy ilyen fordulat a potenciális konfliktusforrások újra történő számbavételét is igazolhatja. És csak azt ne gondoljuk, hogy Dienstbier fentebb idézett figyelmeztetése a magyarokkal kapcsolatban valami szlovák vagy cseh, netán román soviniszta forrásból táplálkozik. Nem, a cseh politikus egészen konkrétan a magyarországi nacionalista sajtóra és Csurka István hírhedt kijelentéseire utal, amelyek Jugoszlávia széthullásakor a határok újrarajzolásának igényét vetették fel.
Vladimír Baar könyve tanulságos olvasmány. És ismétlem: hihetetlenül nagy ismeretanyagot közvetít. A globális folyamatokra vonatkozó megállapításai ugyancsak tanulságosak. Olvasása közben azonban a magyarokra vonatkozó sorok kényelmetlen érzéssel töltöttek el. Hiába, nem kellemes dolog potenciális konfliktusforrásnak lenni, még abban az eseten sem, ha ez mindössze elméleti esélyként említődik.
Támogassa az ujszo.com-ot
A támogatásoknak köszönhetöen számos projektet tudtunk indítani az utóbbi években, cikkeink pedig továbbra is ingyenesen olvashatóak. Támogass minket, hogy továbbra is függetlenek maradhassunk!
Kérjük a kommentelőket, hogy tartózkodjanak az olyan kommentek megírásától, melyek mások személyiségi jogait sérthetik.