Már magát a probléma szót se szeretem. Durva, érdes hangzású, idegen, és nem csak a szó lexikológiai értelmében. Ha összeszámolnám, hányszor írtam le életemben, kis szám jönne ki, hiszen tudatosan kerülöm: ha véletlenül kiszalad a billentyűzetből, azonnal törlöm, és a „gond” szóval helyettesítem.
Mi a probléma?
A leghatékonyabb helyi érzéstelenítés esetemben talán az összehasonlító elemzés. Mások gondjaihoz szoktam mérni a sajátjaimat. Jó módszer például azt mondogatni, hogy van, akinek nincs lába, süketnéma, szellemi fogyatékos, hajléktalan, vagy mondjuk Afganisztánban él. Hozzájuk képest az én életem maga a gondtalanság. Aprót dobok egy koldus kalapjába, átadom a helyem a buszon egy bottal közlekedő néninek, és tudat alatt szinte várom, hogy kimondja: „szerencséd, hogy öreganyádnak szólítottál!” El lehet így evickélni egy darabig a gondok tengerében. Kérdés, meddig.
Ja, és azoknak is sokkal könnyebb, akik jól ki tudják tombolni magukat. Mi, többiek, akik diszkréten magunkba fojtjuk, hogy aztán belülről rágjon, emésszen minket, lényegesen rosszabbul járunk. Amikor aztán robbanunk, a körülöttünk levők csodálkozva kapják fel a fejüket, hogy nahát, pedig milyen csendes, nyugodt, kiegyensúlyozott ember (volt) ez! Mi történhetett vele?! Úgyhogy inkább most szólok. Vigyázat! Egy időzített bomba ketyeg a mellkasomon. Én magam erősítettem fel, arra viszont nem emlékszem, mikorra állítottam be a robbanószerkezetet...
Támogassa az ujszo.com-ot
A támogatásoknak köszönhetöen számos projektet tudtunk indítani az utóbbi években, cikkeink pedig továbbra is ingyenesen olvashatóak. Támogass minket, hogy továbbra is függetlenek maradhassunk!
Kérjük a kommentelőket, hogy tartózkodjanak az olyan kommentek megírásától, melyek mások személyiségi jogait sérthetik.