Pallag János párkányi olvasónk főiskolás diákként magával vitt egy Új Szót egy tanulmányútra a Szovjetunióba. Maga sem sejtette, milyen fontos lesz az úton ez a lap. 1968 augusztusát írtunk.
„Moszkvában az Új Szó volt az utolsó támpontunk”
![uj](/sites/default/files/styles/image_16_10_w400/public/lead_image/UjSzo_1968_08__pages133-133.jpg.webp?itok=l0lO1Sad)
A Pozsonyi Szlovák Műszaki Főiskola harmadéves hallgatójaként részt vettem egy tanulmányúton a Szovjetunióban. A harmincfős csoportból egyedül én voltam magyar nemzetiségű. Prágában épp akkor érte el tetőpontját a Prágai tavasz nevű mozgalom. Fiatalok voltunk, a magunkénak tartottuk, és büszkék voltunk az elkezdődött változásokra. Három napig döcögött velünk unalmasan a szerelvény minden látnivalótól mentesen (csak fák és sűrű bokrok), így hát az otthoni események heves átpolitizálásával múltak a napok. Akkor még nem tudtam, hogy az induláskor megvásárolt Új Szó mekkora kincset ér. Volt benne ugyanis egy cikk az országunkban előállt, akár veszélyesre is fordulható politikai állapotról, és a lehetséges forgatókönyvről. És ekkor kezdett hihetetlen szerepet játszani az én Új Szóm. Mivel csak én beszéltem a magyar nyelvet, újra meg újra lefordíttatták velem az ott írottakat. Szlovák társaim lassan már betéve tudták a sorokat. S ahogy teltek a napok, ez az újság egyre nagyobb szellemi értéket képviselt a számunkra.
Megérkeztünk a Moszkvai Elektrotechnikai Egyetemre. A vacsora után egy hasonló prágai diákcsoporttal való beszélgetés hamar előhozta a szlovák–cseh nemzetiségi ellentéteket. Majdnem verekedéssé fajult.
Másnap reggel már hangzavarra ébredtünk. Egy jól megtermett takarítónő dörömbölt az ajtónkon boldogan, és széttárt karokkal hangosan közölte: „Fiúk, gratulálok, meg vagytok mentve! A Varsói Szerződés tagállamainak hadseregei már nemzetközi segítséget nyújtottak Csehszlovákiának!”
Semmit sem értettünk!
Csoportba verődve próbáltuk értelmezni a helyzetet. Az egyik rádiótechnológia szakos társunk máris előállt egy javaslattal: uraim, már majdnem villamosmérnökök vagyunk, csináljunk egy rádiót! Egy öreg rádiókészüléken áthangoltuk a középfrekvenciát, az antennának szánt drótot hozzákapcsolva pedig megtaláltuk a „Hviezda” rádió adását. Döbbenten hallgattuk, ahogy egy lengyel riporternő sírva szólítja fel újra meg újra katonáikat, hogy menjenek haza! A hangzavar után magyarul is ugyanez!
Nehéz lett volna megszámolni, hányszor került elő újra és újra az én Új Szóm, az utolsó támpontunk, amely még próbálta reálisan megjósolni a Prágai tavasz kimenetelét. Azonnal haza akartunk menni! De a határ le volt zárva. Már nem akartunk a Lenin Mauzóleumba menni, se a Nagy Színházba. A Vörös tér, a Kreml, a Sugárút, a metró, a Vosztok űrhajó és a Moszkva-folyón tett hajókirándulás és fürdés már nem volt vonzó! Mi lehet otthon? – csak ez érdekelt.
De az útitervet tartani kellett! Irány Leningrád, az Auróra,
A Téli Palota, a galéria, a cárok nyári palotája!
Mi legjobban mégis a hazaindulásnak örültünk!
A határon, ameddig a szem ellátott, tankok, ágyúk, teherautók, katonák. Akkora összevont haderőt egyikünk sem látott még életében.
Az Új Szó pedig – bár már salátává olvasva – hazáig elkísért!
Pallag János, Párkány
Támogassa az ujszo.com-ot
A támogatásoknak köszönhetöen számos projektet tudtunk indítani az utóbbi években, cikkeink pedig továbbra is ingyenesen olvashatóak. Támogass minket, hogy továbbra is függetlenek maradhassunk!
Kérjük a kommentelőket, hogy tartózkodjanak az olyan kommentek megírásától, melyek mások személyiségi jogait sérthetik.