„Nem szeretem azokat a történeteket, amelyek hidegen hagynak.” Ferzan Özpetek, napjaink egyik legjelesebb filmrendezője, a melodrámák mestere, a meleg kapcsolatok török-olasz elemzője fogalmaz így.
Két férfi, egy kapcsolat
A Szaturnusz gyűrűjében Cannes-ból érkezett Karlovy Varyba, ahová az olasz-francia-török koprodukcióban készült filmet a melegségét nyíltan vállaló Ferzan Özpetek is elkísérte.
„Ennél személyesebb filmet eddig még nem készítettem – nyilatkozta. – Gianni Ramolival úgy írtuk meg a forgatókönyvet, hogy az én életemből is belevittünk néhány történetet. David, a sikeres író alakjában olyan mértékben vagyok jelen, mint még egyetlen figurában sem, és a barátaim is felismerhetőek egy-egy szereplő arca mögött. Tehát minden igaz a filmben, csak nem minden velem esett meg. Egyébként a felvételek is nálam, az én konyhámban zajlottak. Egy héttel a forgatás megkezdése előtt derült ki, hogy nem dolgozhatunk ott, ahol szerettünk volna, így én magam döntöttem el, hogy akkor jöjjön hozzám a stáb, és ott elevenedjen meg az általunk megálmodott különös kapcsolat.”
Amíg Lorenzo alszik. Eredetileg ez lett volna a film címe, de mert a rendező hisz a horoszkópban, végül teljesen megváltoztatta.
„Nem töprengtem egy percig sem. Égi sugallat volt az új cím. A forgatókönyv megírásában is az érzelmeim vezettek. Anélkül, hogy különösebben szövögettem vagy kigondoltam volna a történéseket, Giannival nekiültünk, és szinte megállás nélkül papírra vetettük az egészet. Terveink szerint július 10-én kezdtük volna a forgatást, a barátnőm azonban, aki hisz a csillagok állásában, azt tanácsolta, tegyük át a kezdés napját inkább augusztus 10-re, amikor a Szaturnusz állása a legkedvezőbb lesz. Mivel isztambuli sógornőm is megszállottja az asztrológiának, az ő véleményét is kikértem, és ő is az augusztus 10-i kezdést javasolta. Mivel a Szaturnusz állása a két főhős életét is befolyásolja, kézenfekvő volt, hogy új címet adjak a filmnek.”
Hogy miképpen esett a választás a két főszereplőre, Stefano Accorsira és Pierfrancesco Favinóra? Özpetek ebből sem csinál titkot.
„Elég sok színészt hívtam el a válogatásra, de egyiküket sem állítottam konkrét helyzet elé. Elmeséltem nekik a történetet, és beszélgettünk. Volt, akivel kevesebbet, volt, akivel többet. Mindenkinek azonnal láttam az arcán, hogy mennyire érdekli a történet. Ott ültünk nálam, a konyhában, és figyeltem minden reakciójukat. Olyan színészekre volt szükségem, akik nem ódzkodtak a témától, akik bármelyik figurát magukra tudták ölteni. Stefano és Pierfrancesco az első perctől fogva élvezettel hallgatták, milyen lelki kalandra kérem őket, s amikor már egyértelmű volt számukra, hogy ők játsszák majd a két főszerepet, csak akkor adtam kezükbe a szöveget, hogy lássák, milyen dialógok zajlanak majd köztük. Elmondhatom: annyira tetszett nekik a történet, hogy hol az egyik, hol a másik szerepet játszották, míg a végén eldöntöttük, ki melyik figurát viszi majd a kamera előtt.”
A melodráma, mint műfaj, mindig közel állt a rendezőhöz. Szereti a nagy érzelmeket, a viharos szenvedélyeket, egyedül a szentimentális jeleneteket kerüli. Ha letér az önmaga által kijelölt útról, közvetlen munkatársai azonnal figyelmeztetik, ő pedig ad a véleményükre.”
Én szívesen készítek olyan filmeket, amelyeken a nézők sírni tudnak. Könnyek nélkül nincs jó film. Szeretek hatni az érzelmekre. Már a forgatókönyvet is úgy írom, hogy közben én is érezzek valamit. Van egy jelenet a filmben, de nem árulom el, hogy melyik, amelyet háromszor vettünk fel. Mindenki könnyezett a stábból. Egyik asszisztensem tréfálkozva meg is jegyezte, hogy ha még egyszer végig kell néznie, lelki beteg lesz, aztán ápolhatom. Egyébként én is szoktam sírni a moziban. Én ebben nem látok semmi kivetni- vagy megmosolyogni valót. Ha hiteles a történet, akkor mélyen felkavar. Rendezőként is erre törekszem. Hogy minden jelenet életszerű legyen. Korábbi munkámban, a Szent szívben szerepel egy fiatal pap. Ha ma írnám ezt a figurát, biztos, hogy más lenne, mint a filmben. Nemrég ugyanis, egy repülőút során együtt utaztam egy pappal. Mellettem ült a gépen. Egész idő alatt csak dühöngött, szitkozódott. Agresszív volt, kötekedő, elátkozta az egész olasz légitársaságot. Eleinte idegesített, később azonban már csak nevetni tudtam rajta. Úgy hadonászott, mint egy mérges pók. Szerintem a nézőknek is tetszett volna. A Szaturnusz gyűrűjében egyébként azért is olyan fontos számomra, mert rádöbbentett: ha visszanézek az eddig eltelt éveimre, látom, hogy ért nagyon sok kellemetlenség, szeretteim közül is nem egyet elveszítettem már. A barátaim azonban nem hagytak el. A szerelmeim igen, de a barátaim soha. Ma már tudom: ezek a legfontosabb kapcsolataim.”
Támogassa az ujszo.com-ot
A támogatásoknak köszönhetöen számos projektet tudtunk indítani az utóbbi években, cikkeink pedig továbbra is ingyenesen olvashatóak. Támogass minket, hogy továbbra is függetlenek maradhassunk!
Kérjük a kommentelőket, hogy tartózkodjanak az olyan kommentek megírásától, melyek mások személyiségi jogait sérthetik.