Zavarban lehet az olvasó, amikor olyan regénnyel találja magát szemben, amely az életrajzi szerző családi életébe avat be, s különösen, ha az apa halála áll a mű központjában.
Hajtman Béla: „Már nyugosznak a völgyek” AB-ART, Pozsony, 2005
Hajtman Béla regénye azonban nemhogy nem veszi fel a versenyt az előbb említett két művel, de a szépirodalom kategóriájába is nehezen lehetne besorolni. Némely esetben mintha a szerző egyenesen kérkedne is azzal, hogy szövege nem teljesít alapvető szépirodalmi-esztétikai elvárásokat. Önterápiának, öngyógyításnak nevezi az írást, és szinte dicsekszik azzal, hogy szövege minduntalan közhelyekbe fut: „Kiírom magamból a közhelyeket.”, „Nem akarok elmélyülni. Inkább a felszínen maradok. És felszínes. Csak semmi filozófia és körülmagyarázás.”, „Adja Isten. Adja! Úgy, mint mondataimba a közhelyeket.”, „Nem lenne jobb inkább a lelki üdvösségünkről beszélni? Ezt már csak azért a végére, mert kezdem hiányolni a közhelyeket.” Nem szabadna azonban elfeledkezni arról, hogy az önterápiás szövegalkotás sem ad felmentést és kibúvót érték és értéktelenség viszonyai alól. Főként, ha az önterápia könyv alakban mégiscsak megjelenik...
A regényben az olvasó alig tud meg valamit az apa figurájáról, egy-két emlékfoszlány és anekdota erejéig szembesülhetünk vele, hiszen főként a fiú szenvedéstörténetének monoton ismétléseire láthatunk rá. Éppen ezért úgy tűnik, már a regény naplóformája is inkább alibizmus – az aparegénynek induló mű nem annyira az apának állít emléket (amelynek figurájával nem tudott mit kezdeni a szerző, talán nem talált elég élményanyagot), hanem leginkább az életrajzi szerző hétköznapjainak. Ezek a hétköznapok egyrészt teljesen érdektelenek, másrészt a szenvedő-szenvelgő figurán fokozatosan egy pózokban kiteljesedő, kielégítetlen, magamutogató, dicsekvő, karrierre vágyó, sznob jellemvonás uralkodik el. Szinte elájul az olyan szavaktól, mint író, iskolaigazgató, államtitkár, miniszterelnök-helyettes: „Igazgató úr, most ön dob. Igazgató úr, fogja meg a poharát. Igazgató úr, ki is kell egy kicsit kapcsolódni. Bekerültem a keringésbe. Figyelnek, számon tartanak.”, „Politikusokkal, parlamenti képviselőkkel álmodom.”, „Aztán elvegyülök nyakkendősként a sok nyakkendős között a díszteremben.”, „Ha egyszer politikus leszek, akkor ez volt az első színhelye politikai karrieremnek. A csúcsvezetők, miniszterelnökök, parlamenti és megyei képviselők között.”, „Holnap kellene megjelennie jegyzetemnek, melyben arról írok, hogy egyre több alkalommal van módomban állva enni a svédasztalok előtt.”, „M. Csepécz már benn ült a kiadóigazgatómmal. Mily szépen hangzik.”
De még mindig nem ez a legfőbb probléma, hanem a stílusérzék elemi hiánya, amikor például a szöveg az apa szenvedéstörténete során csak úgy mellékesen az asztalitenisszel kezd el foglalkozni, idézem: „Élvezetes sport. Feszültségoldó.“ Ehhez társul az iskolás, szürke, sablonos nyelv, az unalmas, szárnyaszegett panelmondatok: „Angol, német, de jobbára angol szavak ütötték meg a fülem.”, „Kedveltem őket, mindig mosolyogtak, derűt, fényt hoztak a diákéletünkbe.”, „Épp az olimpiai zászló felvonására és lángceremóniára értem haza.”, „Hát még a magyar esélyesnek kikiáltott asztalteniszezőt!”
A „Már nyugosznak a völgyek“ a kétely nélküli naiv írás lehetőségeit variálja. Műgond és összetett nézőpont hiányában nem több mint egy szenvedéstörténet kudarca és leépítése.
Támogassa az ujszo.com-ot
A támogatásoknak köszönhetöen számos projektet tudtunk indítani az utóbbi években, cikkeink pedig továbbra is ingyenesen olvashatóak. Támogass minket, hogy továbbra is függetlenek maradhassunk!
Kérjük a kommentelőket, hogy tartózkodjanak az olyan kommentek megírásától, melyek mások személyiségi jogait sérthetik.