Színházi csemege Prágában. Szenzáció, büszkeség, népünnepély. Milos Forman itthon. Annyi év után ismét. Az Amadeus óta, amelynek jelentős részét Csehországban forgatta, mégiscsak eltelt huszonhárom év.
Füst van, babám!
Jiří Šlitr és Jiří Suchý vígoperája, a Jól fizetett séta, amelyet az alkotók dzsesszoperának is neveznek, már negyvenkét évvel ezelőtt, a legendás prágai Semafor Színház falai között is óriási siker volt. A darab szerzőpárosa (az akkor harmincnégy éves zongorista és a huszonnyolc éves szövegíró, mindketten a rock’n’roll és a blues elszánt hívei) hihetetlen népszerűségre tett szert, az addig ismeretlen énekesekből (köztük a műfaj ma már élő legendáiból, Jitka Molavcovából, Eva Pilarovából, Naďa Urbánkovából és Hana Hegerovából) neves előadóművészek lettek, a Semafor jegypénztára előtt hosszú sorok kígyóztak, s csak azért nem maradt évekig műsoron a külföldi színházak repertoárjára is felkerült előadás, mert elkövettek vele szemben egy televíziós „merényletet“. A „bűnös” pedig épp Milos Forman volt, aki Ján Roháčcsal karöltve filmre vitte a Jól fizetett sétát. A szövegben rejlő humor és költészet, a zene pedig – ötvözve a kuplék, sanzonok, a rock’n’roll világát – a képernyőn is jól érvényesült.
Én a filmet nem láttam. Mindazt, amit tudok róla, azoknak az elmondásából tudom, akiknek a Semafor a hatvanas évek közepén nem pusztán színházi élményt jelentett, hanem egyfajta szabadságot, szellemi s lelki felüdülést, s három évvel a Prágai tavasz forradalmi eseménye előtt „rést a falon”. Ha úgy tetszik: lyukat a vasfüggönyön. Az ő életükben a Jól fizetett séta „ifjúságuk édes madara”. A „felújított”, új külsőbe álmodott múlt heti bemutató számukra egy visszahozott, a feledés homályából megmentett élmény, egy romlatlan színházi ínyencfalat, amelynek íze, zamata azóta is megmaradt.
Nekik.
Forman mindent megtett a sikerért. A lehető legjobb alkotótársakat állította maga mellé. Rendezőtársának negyvenhárom éves ikerfiainak egyikét, Petr Formant választotta, díszlettervezője másik fia, Matěj lett, az előadás dirigense ifjúkori jó barátja, a Royal Liverpool Philharmonic Orchestra egykori karmestere, Libor Pešek lett, kosztümtervezője Jan Pištěk (a papa: Theodor Pištěk Oscar-díjat kapott az Amadeus jelmezeiért), koreográfusát pedig, Veronika Švábová személyében a fiaitól kapta, akik önálló színházi társulatokban rendszeresen együttdolgoznak vele. A maga műfajában mindenki a maximumot nyújtja. A rendezés hibátlan, nagyvonalú és látványos, az előadás egyetlen pillanatra sem ül le, a díszletek, a jelmezek pontosan (s megmosolyogtatóan) idézik a kor hangulatát, a hatvanas évek ízlésvilágát, a táncok illúziót keltőek, a karmester – irányítva zenekart, énekkart és egy harminctagú gyermekkórust – mesteri munkát végez. A színészek három hónapos munkájának is látható-hallható eredménye van. Tomáš Trapl, Jitka Molavcová fényes Broadway-teljesítménnyel kápráztatják el a nézőket, és nagyszerűek a többiek is: Dáša Zázvurková, Petr Macháček, Zbyněk Fric.
Dzsesszopera a Nemzetiben, Semafor-ereklye a Nemzetiben, Forman a Nemzetiben. Oda, ahol eddig csak klasszikusokat, Smetanát és Janáčeket, Dvořákot és Martinut, Puccinit és Csajkovszkijt, Shakespeare-t és Lope de Vegát játszottak, súlyos, háromórás darabokat, most betette a lábát a közelmúlt, és egy messziről jött ember újraéleszt egy rég eltemetett sikert. Még egyszer leírom: minden tökéletesen működik, mindenki ámulatra méltó teljesítményt nyújt, csak épp a mondanivaló bizonyul édeskevésnek. Megmérettetett és (túl) könnyűnek találtatott. Adott egy házaspár, már kellőképpen unják egymást, ügyvédet fogadnak, válni szeretnének, amikor levelet hoz a postás – aki itt is „csengetne”, ha a ház rámenős asszonykája nem a kényelmetlen fürdőkádba döntené –, hogy meghalt, majd nem sokkal később, hogy mégis él, sőt érkezik a liverpooli nagynéni. A feleség azonban már szűrné össze a levet az ügyvéddel is, ha már a postáslegénnyel nem jutott dűlőre, de amikor a milliomos nyanya – akinek mindene megvan, csak éppen szeretetben nem dúskál – bejelenti, hogy „szponzorálná” a házaspár születendő gyerekét, férj és feleség mindent megtesz, hogy a hatalmas összeget megszerezze. Ennyi a habkönnyű sztori sok tánccal és színpadi látvánnyal fűszerezve. Ennyi. Egy dekával sem több. Hétkor felmegy a függöny és negyed kilenckor már utcán is a nagyérdemű. Ami nem lenne baj. Csak éppen nem kapunk „útravalót”. Ami bent és fent, a színpadon történt, az ott is maradt. Zenében, szövegben, táncban, látványban – mindenhogyan. Akinek ennyi is elég, az biztosan kellemesen szórakozik. Akinek nem, vessen magára. Én gyorsan megvigasztalom magam. Nekem ott a „másik” Forman. A Tűz van, babám!-os. Itt ugyanis lángok sem lobognak. Csak füst van, nagy füst.
Támogassa az ujszo.com-ot
A támogatásoknak köszönhetöen számos projektet tudtunk indítani az utóbbi években, cikkeink pedig továbbra is ingyenesen olvashatóak. Támogass minket, hogy továbbra is függetlenek maradhassunk!
Kérjük a kommentelőket, hogy tartózkodjanak az olyan kommentek megírásától, melyek mások személyiségi jogait sérthetik.