Ferruccio Busoni (teljes nevén: Ferruccio Dante Michelangiolo Benvenuto Busoni) már nyolcévesen csodagyereknek számított, legendás zongoravirtuózként ünnepelte őt Európa, első jelentős darabját tizenkét éves korában komponálta és vezényelte.
„Mintha furcsán szétrezgene”
Az első hegedűszonáta szigorúan klasszicista szerkezetűnek látszik: két allegro tétel közé egy molto sostenuto kerül. Az első tétel gyakorlatilag, ahogy a szabályok megkívánják, témamegjelölés, mely egyszersmind a kifejtés ígéretét is magában hordozza: a hegedű- és a zongoraszólam egymást át-átszőve hozza létre a vezérgondolat strukturáló elemeit, hogy aztán részint kibontakozhasson maga a hangtest, részint hierarchikus viszony rajzolódhasson ki a két hangszer mondanivalójának jelentősége között. Az alkotás valóban kissé posztromantikusnak hat, de korántsem elavultnak.
Sokkal jelentősebb alkotásnak tetszik a második, impresszionisztikus hegedűszonáta, melyet 1890-ben Helsinkiben mutattak be – a zeneszerző valójában ezt a művét tartotta az első hegedűszonátának, mondván, itt talált rá csak igazi hangjára, mely karakteresen elkülöníti őt a korábbi darab erőteljes schumanni-brahmsi-beethoveni hangoltságától. Az egyéni hang titka talán az olasz elementum radikálisabb jelenléte Busoni németes zenéjében: a szomorú, őszies hangulatú felvezetés elsősorban a zongora hangján szól, a hegedű csak kommentál és elmélyít, ám később követelőző tónust gerjeszt, mely belerohan a lebegő bizonytalanságba, majd megszelídülve merül fel az árból. Busoni sajátosan lebegő, lebegtető hatást ér el a zongora segítségével, olyasmit, mint amit Georg Trakl ír le A séta című versében, melynek sorai minduntalan eszembe jutottak a mű hallgatása közben: „A délutánban zümmögő zene. / Madárijesztő csapkod, ring a rossz. / Az árokparton bodza foszladoz, / egy ház mintha furcsán szétrezgene.” (Lator László ford.). Trakl költeményét a két és fél percnél alig hoszszabb középső tétel idézi, a hegedű virtuóz jelenése: üdeség és elegancia egy ördögi tarantella kereteibe ágyazva. Trakl-versidézettel kifejezve: „Almafáról ünnep zengése hull.” A zárlat egy főtéma köré kerekített variációvegyülék, számos hangulati regiszterből (meditatív-szakrális hangulat, katonai induló) álló zenei szövete. Míg végül Trakl szavaival: „a kósza szürke szél az alkonyon / meglobban, fonnyadt illatot terel.” Busoni műve értelmezésem szerint bámulatos és megrázó erejű séta, mely a séta közbeni önvizsgálatból fakadó felismerésekkel terhes.
A Négy bagatell című alkotás 1878 és 1890 közt keletkezett a hétesztendős Egon Petri zongoravirtuóz számára. Busoni számos közismert melódiát dolgoz bele a zenéjébe, s így az egyes részek önálló, szinte független jellege miatt is egybetartozónak tűnnek. Az Aus der Zopfzeit a 18. század végének dekoratív stíluseszményét parodizálja, s a zene maga is a copf stílus egyik vezérmotívumára emlékeztet: egy hatalmas fonott füzérdíszre. A Kleiner Mohrentanz könnyed capriccio, a Wiener Tanzweise szenvedélyes keringőmotívumokra épülő bécsi életkép, a Kosakenritt pedig izgatott, posztromantikus kozákinduló. A cédén Josepf Lin hegedül és Benjamin Loeb zongorázik.
(Ferruccio Busoni: Violin Sonatas – Four Bagatelles, CD, Naxos, 2007).
Támogassa az ujszo.com-ot
A támogatásoknak köszönhetöen számos projektet tudtunk indítani az utóbbi években, cikkeink pedig továbbra is ingyenesen olvashatóak. Támogass minket, hogy továbbra is függetlenek maradhassunk!
Kérjük a kommentelőket, hogy tartózkodjanak az olyan kommentek megírásától, melyek mások személyiségi jogait sérthetik.