Sikeres évadot zárt a Komáromi Jókai Színház. Előadásaikat azonban inkább a szakma, mint a közönség díjazta. Tóth Tibor igazgató ennek ellenére tovább akar haladni a megkezdett úton, mint mondja, a színház nem lehet posztszocialista csökevény.
„Mi itt nem úszunk lila ködben”
Az embernek mindig van hiányérzete, főleg egy olyan kollektív művészetben, amilyen a színház. Az individuálisan alkotó művészeknek, a festőknek, a zeneszerzőknek munkájuk során nem kell kompromisszumokat kötniük senkivel, a színházcsinálás azonban kompromisszumok tömegét hozza magával. Nem lehet tehát úgy abszolválni egy évadot, hogy ne legyen hiányérzete az embernek, mert nem tudunk olyan széles repertoárt kínálni a nagyérdeműnek, amilyet szeretnénk.
De azért a drámától kezdve a vígjátékon át a gyermekelőadásig, zenés darabig feltűnő műfaji sokszínűséget hozott a múlt évad. Mennyire sikerült megszólítani a nézőket?
Kicsit szkeptikus vagyok. Kínálsz egy évadot, amelyet valóban a műfaji sokszínűség jellemez. Mivel a nézők nagyobb része inkább a kommersz műfaj iránt fogékony, az ilyen jellegű előadások látogatottságával nincs is baj. Mikor azonban bátrabb kezdeményezésbe fogsz, azonnal érezhető a nézők számának csökkenése. Az a nézői réteg, amelyik a szórakoztató előadásokra jön be, elutasítja az igényesebb, kezdeményezőbb jellegű produkciókat, amelyekben ugyanannyi energia, munka van, mint a kommerszebb előadásokban. A közönségünk létszáma viszont véges, így nem tudunk új piacokat felkutatni, hogy több néző jöjjön be a színházba.
Melyik előadásokat emelné ki az elmúlt évadból?
Az Őszi álmot, a Macskabajt és a Karamazov testvéreket mindenképpen. Most persze igazságtalan vagyok, mert a Verebes István által rendezett Patika legalább ennyire kedves a szívemnek, nagyon sokat adott a társulatnak és reményeim szerint a nézőknek is. Azért merem azt mondani, hogy sikeres évadot zártunk, mert az összes előadásunk az elvártnál kicsit jobban sikerült szakmailag.
Milyen volt az együttműködés a vendégrendezőkkel? Mennyire volt könnyű megnyerni az ügynek Verebes Istvánt, Martin Hubát vagy Lukáts Andort?
Mindig van egy rendezői kör, amellyel a színház kommunikál. Néhány rendezővel én már a következő, jubileumi évad végét tervezgetem. Szoktam is mondani a társulatnak, hogy de jó nektek, ti mindig csak az adott nap adott problémájával foglalkoztok, én pedig ezenkívül még a következő évad valamelyik feladatával is. Megpróbálunk tehát olyan rendezőket megnyerni, akik a mi igényeinknek is megfelelnek, a társulatnak is jót tesznek, és szakmailag is az élvonalba tartoznak. Lukáts Andorral például három éve tárgyaltam, és csak idén tudott jönni. De mivel annyira megszerette a társulatot, a következő évadban is dolgozunk együtt. Jiří Menzellel most vettem fel a kapcsolatot, aztán vagy fog rendezni két-három év múlva, vagy nem. Még csak a tárgyalások elején járunk.
Ezek szerint Ön nem szemérmes igazgató…
Egyáltalán nem, én Anatolij Vasziljevet is megkerestem, lehet, hogy összejön valami, lehet, hogy nem. Nem szabad félni az emblematikus személyiségektől, a nagyágyúktól. Victor Ioan Frunza jövőre azért rendez nálunk, mert megnézett néhány előadást, és megtetszett neki a társulat. Azt mondta, pozitív kisugárzása van, szívesen dolgozna velünk. Vannak azonban rendezők, akiket a színházunk nem tud megfizetni.
Térjünk vissza az elmúlt évad repertoárjához. Az egyik előadásuk, a Macskabaj Kisvárdán, a Határon Túli Magyar Színházak Fesztiválján elnyerte az egyik fődíjat.
Igen, meglepően jó volt a darab fogadtatása. Ott persze 50-60 százalékban szakmai közönsége volt. A zsűri abszolút pozitívan állt hozzá, biztattak, hogy ilyen fiatalos, lendületes, mai problémákból táplálkozó előadásokra van szükség. Talán nem tűnik szerénytelenségnek, ha elmondom, az Őszi álommal Turócszentmártonban vendégszerepelt a társulat, a Karamazov testvérek pedig meghívást kapott az őszi Divadelná Nitra fesztiválra.
Milyen tanulságokkal szolgál a most véget ért évad?
Van egy nagy tanulsága. Ez a fajta műfaji sokszínűség a helyes út. Tudom, a közönség egy része bizonyos előadásainkat nem fogadja el. Elfogadja a Doktor urat, A szabin nők elrablását...
...a Patikát?
Azt már nem, bocsánat. Azt mondja, köszönöm, de nem kérem a Macskabajt, sem a Karamazov testvéreket, sem a Patikát. Ez nekem nagyon fáj. Úgy gondolom ugyanis, hogy nem lila ködben leledző művészkedés folyik ebben a színházban, hanem korrekt, előremutató munka. Nagyon sajnálom, hogy elutasítják az előadásainkat. Nem akarok én közönséget nevelni, mert ez rossz megközelítése a színháznak. A közönségnek azonban meg kell értenie, hogy egy magára valamit is adó színháznak napjainkban valamilyen irányban el kell indulnia, be kell járnia egy szakmai utat. A színház nem maradhat meg posztszocialista csökevényként. Haladnia kell a kor színházművészeti szellemével.
Hogyan lehetne mégis nagyobb számú közönséget becsábítani?
Nem tudom. Meggyőződésem, hogy ha nem egy, hanem hat Csárdáskirálynőt mutatnánk be egy évadban, akkor sem növekedne meg a közönség száma a Komáromi Jókai Színházban, mert a közönség véges. Lesz tehát Csárdáskirálynő is a jövő évadban, lesz Vihar is, lesz Egy lócsiszár virágvasárnapja is – kicsit közönségbarátabb lesz az előttünk álló évad. Azt azonban ne várja el tőlünk senki, hogy hopsza Sári, hopsza hó legyen minden darabban. Minden előadással üzennünk kell ugyanis valamit.
Támogassa az ujszo.com-ot
A támogatásoknak köszönhetöen számos projektet tudtunk indítani az utóbbi években, cikkeink pedig továbbra is ingyenesen olvashatóak. Támogass minket, hogy továbbra is függetlenek maradhassunk!
Kérjük a kommentelőket, hogy tartózkodjanak az olyan kommentek megírásától, melyek mások személyiségi jogait sérthetik.