Állandó színésznője, Liv Ullmann mesélt kollégámnak Karlovy Vary filmfesztiválján utolsó közös forgatásukról. Furcsa kettős érzéssel élték meg, ahogy az idős Mester irányítása alatt múltak a forgatási napok, s egyre közeledett a befejezés. Az új opus megszületésében, vagyis amikor az utolsó jelenetet is rögzítették, valami megszűnt, elmúlt véglegesen. Bergman filmteremtő munkavágya. Mintha tudatából kifutott volna az utolsó tekercs… Nem csak lélekben, befelé sírtak akkor valamennyien. Hangos zokogással búcsúzott az egész stáb a svéd film etalonjától: Ingmar Bergmantól.
Határőr volt, lelki határőr
Már negyvenévesen abba akarta hagyni a filmezést. Aztán mégis megolvadt. Talán dacból, hogy ne legyen igazuk a kritikusoknak, akik elpártoltak mellőle, szalagra ültetett még néhány forgatókönyvet, nehéz lelki tusákról. Aztán újból megkeseredett, élete utolsó két évtizedét a filmezéstől teljesen visszavonultan töltötte. 2003-ban azonban visszatért még egy tv-film erejéig, amely a Jelenetek egy házasságból hőseit mutatta be harminc évvel később: ez volt az a forgatás, a „hattyúdal” amelyről Liv Ullmann beszélt.
Lehet, hogy az is volt vele a baj, hogy nagyon kemény filmeket adott a világnak. Nagyon kemény, takargatnivalónak vélt igazságokat mondott ki az emberi lélekről. A házastársi viszonyulásról. A társas viszonyt alakító érzelmekről. A társas viszonyt tönkretevő, kikezdő-megrontó érzelmekről. Az elembertelenedésről. Kegyetlen rendező volt. Embertelen az emberért. A mezítelen lelket átvilágító röntgenorvos. Igazi lelkész. Vallott és gyóntatott. Rá is akasztották a védjegyet: „a filmes élveboncolás svéd mestere”. Belemászott, olykor-olykor beletiport a lelkünkbe. Farkasszemet nézett velünk „arcközelből”, hogy ne tudjuk lesütni a pillantásunkat, hogy számba vegyük gyarlóságainkat, és számot adjunk eltévelyedéseinkről. Saját vétkéért és az emberiség bűneiért is vezeklő mozijaiban „belső démonainkkal” szembesít.
A hetvenes évek második felében, egyik nyári vakációm alatt Tata tóváros mozitermében tudatosítottam a filmművészet létét. Annak a hatalmas, hűvös vetítőteremnek a foghíjas nézőterén döbbentem rá, hogy amit addig láttam mozgókép gyanánt, az zömmel vegyes felvágott volt. Akkor, ott kezdődött az a korszak, amellyel átléptem a filmvilág mágikus határvonalát. S a határőr, aki beléptetett, Ingmar Bergman volt. Egyik legsúlyosabban hömpölygő képfolyamával, a Suttogások és sikolyok című filmjével. A testi és lelki kínokat kivetítő, önpróbára tévő meredek közelképekkel. Köztük azokkal a kockákkal, melyeken a csodálatos, de hűvös arisztokrata nő vacsora után széttöri a boroskelyhet, és vérsugár-fakasztással eltünteti magában. A szokatlan remegésnek, amellyel a filmet néztem, a mozigépész hangja vetett véget némileg: „Akit érdekel a vége, holnap jöjjön vissza, nincs áram, nem tudok vetíteni” – mondta tíz perccel a vége felirat előtt. Másnap elutaztam. Aztán évek után videóra rögzítettem a filmet, de csúszott az adás, az utolsó tíz perc ekkor is lemarad. Azóta se láttam. A sors akarhatta így: ez az én egyéni bergmani illúzióm. A többi közös hagyaték.
Támogassa az ujszo.com-ot
A támogatásoknak köszönhetöen számos projektet tudtunk indítani az utóbbi években, cikkeink pedig továbbra is ingyenesen olvashatóak. Támogass minket, hogy továbbra is függetlenek maradhassunk!
Kérjük a kommentelőket, hogy tartózkodjanak az olyan kommentek megírásától, melyek mások személyiségi jogait sérthetik.