Fotó: Culka Ottó archívuma
Gyakran szíven találja egy-egy vers
![Culka Ottó](/sites/default/files/styles/image_16_10_w400/public/lead_image/0516_culka.JPG.webp?itok=QmnOOAid)
Versek és arcok című sorozatunkban olyan személyiségekkel beszélgetünk, akiknek életében meghatározó szerepet kapott egy-egy lírai alkotás.
Culka Ottó színész Vágsellyén született, 2004-ben érettségizett a pozsonyi Duna utcai gimnáziumban, ezután évekig a Szlovák Rádió és Televízió magyar főszerkesztőségének munkatársa volt. Közben 2013-ban diplomázott a pozsonyi Színművészeti Egyetemen, Emil Horváth osztályában. Vendégszerepelt egyebek mellett a Szlovák Nemzeti Színházban, az Astorkában, a nyitrai Andrej Bagar Színházban. Az Aréna Színház egyik előadásában jelenleg is játszik. A Komáromi Jókai Színház társulatának tagja. A pozsonyi Színművészeti Egyetem első éves doktori hallgatójaként a magyar színinövendékekkel dolgozik.
Van, akinek kell a terelgetés, hogy rátaláljon a versekre, és a biztatás, hogy kiálljon velük a színpadra. Egy volt tanárnő, Mészáros Ilona a zsigádi könyvtárban dolgozott, amikor 2000-ben felfigyelt Culka Ottó különleges orgánumára. Azt mondta neki, hogy ilyen karakteres hangnak jól állna egy Arany-ballada valamilyen versmondó versenyen. És igaza lett: a kilencedikes fiú eljutott Rimaszombatba, a Tompa Mihály Országos Verseny döntőjére.
„Nagy kedvvel álltam neki, mert azelőtt senki sem foglalkozott velem komolyabban, és azt hiszem, a zsigárdi alapiskolából elsőként jutottam döntőbe ezen a versenyen. Ez a siker komoly lökést adott nekem, később, már gimnazistaként díjakat is nyertem” – emlékszik vissza a kezdetekre a Komáromi Jókai Színház társulatának tagja.
A költészet egyébként gyerekkorától érdekelte, mindig szívesen nézte a tévében a nagy magyar versmondó színészeket, szóval azok közé tartozott, akik nem szaladtak ki a nappaliból a Vers mindenkinek alatt. „Amikor a pozsonyi Duna utcai gimnáziumba kerültem, találkoztam egy csodálatos felkészítő tanárral, Fónod Mariannával, aki egyébként németet tanított a mi osztályunknak. Nem is tudom, melyikünk ötlete volt, hogy foglalkozzon velem, de a mai napig hálás vagyok neki. Tőle tanultam meg a versmondás alapjait.”
Bár elsősorban a nyugatosokhoz vonzódott, inkább kedvenc versei voltak akkoriban, mint kedvenc költői. És ez ma is így van – ha szíven találja egy-egy vers, úgy érzi, a szerző helyette fogalmazott meg valami fontosat. Megosztott velünk egy személyes élményt is.
Petőfi Sándor: Levél egy színész barátomhoz
Jut még eszedbe a fiú? kivel
Együtt cepelted a vándorbotot,
Mely koldusbotnak is beillenék,
Midőn a sorsnak fényes kedve nincs;
És ez nem épen olyan ritkaság
Szinészre nézve, mint boldogtalan
Magyar hazánkban a hű honfigond. –
Lásd, én reátok még emlékezem,
És elfeledni nem fogom soha
A jót s roszat, mely ott közöttetek
Mult napjaimnak osztályrésze volt.
Előttem áll a délután, midőn
A szinészetbe béavattatám.
Barangolék föl és le céltalan
A nagy hazának minden tájain.
Tarisznyámban, mit hátamon vivék,
Nem mondhatom, hogy nagy volt a teher,
De a nyomor, mint ólom, megnyomott.
Könnyíte rajt a víg könnyelmüség,
Mely útaimban hű társam vala.
Ekkép juték egy nyári délután
Egy kis városba; fáradt lábaim
A fogadóban megpihentenek. –
Vendégszobája egyik oldalán
Helyet szerényen színpad foglala.
Mire való is már a fényüzés?...
Azon tünődtem épen: kérjek-e
Ebédet vagy se? hát ha majd sovány
Zsebem bicskája szépen benntörik?
Az ajtót ekkor megnyitá egy ur;
Volt bennem annyi emberismeret,
Ráfoghatnom, hogy nem más, mint szinész.
Fején kalapja nagybecsű vala,
Mert Elizéus prófétával az
Rokonságban volt... tudnillik: kopasz.
Kabátja új, a nadrág régi rongy,
És lábát csizma helytt cipő födé,
Alkalmasint amelyben szerepelt.
„Thalia papja?” kérdém. – „Az vagyok;
Talán ön is?” – „Még eddig nem.”
– „Tehát Jövőben? Fölség...”
– „Azt sem mondhatom.”
Vágtam szavába; ámde ő rohant,
S vezette gyorsan az igazgatót.
Fehér köpenyben az igazgató
Jött üdvezelni engem nyájasan:
„Isten hozá önt, tisztelt honfitárs!
Lesz hát szerencsénk önhöz, édes úr?
Imádja úgye a müvészetet?
Ah, jóbarátom, isteni is az!
S önnek szeméből olvasom ki, hogy
Szinészetünknek egykor hőse lesz,
És kürtölendik bámult nagy nevét
A két hazának minden ajkai...
Ebédelt már ön? itt az ételek
Fölötte drágák, s ami több: roszak.
Az ispán úrtól őzcombot kapánk,
A káposztából is van maradék –
Ha meghivásom nem méltóztatik
Elútasítni: jó ebédje lesz.”
Igy ostromolt a jó igazgató,
Forgatva nyelve könnyü kerekét.
Én nem rosz kedvvel engedék neki.
Menék ebédre, és ebéd után
Beiktatának ünnepélyesen
A társaságba – nem kutatva: mi
Valék, deák-e vagy csizmadia?
Másnap fölléptem a Peleskei
Nótáriusban. Hősleg működém
Három szerepben, minthogy összesen
A társaságnak csak hat tagja volt. –
Egy ideig csak elvalék velök;
Faluzgatánk jó- s balszerencse közt.
De a barátság végre megszakadt,
Mert én utáltam a nyegléskedést,
A sok „utószor”-t, a görögtüzet,
S tudj’ a manó, mily csábitásokat.
A társaság is végre szétoszolt
Egymást érő bel- s külviszály miatt;
S én újra jártam széles e hazát,
Mignem keblébe vett más társaság.
Mit ottan, itt is azt tapasztalám,
S tapasztalásom nem volt olyatén,
Mely kedvre hozta volna lelkemet.
Kenyért keresni színészek leszünk,
Nem a művészet szent szerelmiből,
S haladni nincsen semmi ösztönünk.
„Pártolj, közönség, és majd haladunk,”
Mond a szinész: és az meg így felel:
„Haladjatok, majd aztán pártolunk;”
És végre mind a kettő elmarad.
Nem is hiszem, hogy a szinészetet
Becsülni fogják, míg ez befogad
Minden bitangot, gaz sehonnait,
Kik a világnak söpredékei,
S itten keresnek biztos menhelyet.
Barátom, ez fájt énnekem s neked,
Ez keseríte minket annyira.
Az isten adja, hogy minél előbb
Akképen álljon szinmüvészetünk,
Amint valóban kéne állnia.
„Az első nagy szerelmemmel a Vág-parton aludtunk nyáron, hálózsákban, a fák alatt. Hajnalban arra ébredtem, hogy erős szél fúj, és azok a magas fák mintha át akarnának ölelni minket. Zizegtek a levelek, felénk kapaszkodtak az ágak, egészen különleges érzés volt. Nem sokkal később kezembe került József Attila egyik verse, az Áldalak búval, vigalommal, amelynek az utolsó versszaka:
»Hajnalban nyujtózik az erdő, / ezer ölelő karja megnő, / az égről a fényt leszakítja, / szerelmes szivére borítja.« Ez kitörölhetetlen emlék s olyan élmény, amelynek köszönhetően elkezdtem behatóbban érdeklődni József Attila költészete iránt. Más alkalommal is megtaláltak a szövegek, a legkülönbözőbb módon jutottak el hozzám. Volt, amit más ajánlott, volt, amire magam bukkantam rá. Néhányról tudom, hogy dolgom van vele, hogy szeretném egyszer elmondani.”
A most válaszott Petőfi-verset Haumann Péter előadásában hallotta először. Azóta háromszor mondta el, legutóbb a Jókai Színházban, Kiss Péntek József emlékestjén. „Ez a szöveg legalább tíz éve érik bennem. Minél idősebb vagyok, minél több tapasztalatot szerzek a szakmában, annál közelebb kerülök hozzá s annál többet fedezek fel benne. Olyan élményeket, emlékeket ébreszt fel bennem, amelyek szinte azonosak a költő által kifejezett élményekkel. Petőfi mindössze 21 éves volt, amikor írta, de benne van a színészmesterség összes dilemmája, bánata, kínja s öröme. Ma is azt látjuk, hogy szinte bárkiből lehet színész. Olyanokból is is, akiket igazából nem is érdekel a művészet, maga a hivatás, csak meg akarnak élni belőle, vagy a népszerűség vonzza őket. És az sem sokat változott, ahogy az emberek viszonyulnak ehhez a mesterséghez. Nagyon szeretem az Egy estém otthon című Petőfi-verset is, szintén rengeteg olyan dolgot fogalmaz meg, ami velem is előfordult már, és tökéletes képet fest a színészet megítéléséről. Sokan úgy gondolják, hogy a színészet csak szórakozás vagy bohóckodás, hogy ez nem is munka. Volt, aki megkérdezte tőlem egy előadás után, hogy ezt főállásban csinálom-e, vagy van esetleg rendes munkahelyem is”.
Culka Ottó úgy véli, a szakma renoméját az utcáról verbuvált amatőrök, műkedvelők, illetve azok a „celebek” is rontják, akik lehetőséget kapnak például tévésorozatokban, filmekben hogy „autentikus” szereplők legyenek, illetve hogy több nézőt hozzanak. Persze, akadnak fényes kivételek, ösztönös tehetségek is, mint például Röhrig Géza a Saul fiában, de ilyen csoda százból egy esetben történik.
Az önjelölt kritikusok pedig, akik néhány éves színházba járás után már tanácsokat adnak arra nézve, hol kellene hangosabban vagy halkabban beszélnie a színésznek, vagy elmondják, hogyan kellett volna megrendezni az előadást, mindig megmosolyogtatják. Culka Ottó szerint a foci mellett ez a másik terület, amelyhez nálunk mindenki ért. Ezekkel a „szakértőkkel” egyébként szívesen elbeszélget, ha ideje engedi, mert kíváncsi a reakcióikra, illetve tudni szeretné, hogy áll a szakma megítélése. Örül annak, hogy sokan választják hivatásul a színészetet, a gondjaira bízott egyetemistákkal örömmel foglalkozik. „Talán furcsán hangzik, de rengeteget tanulok tőlük. Lelkes, felkészült fiatalok, akik Esterházyt és Szerb Antalt olvasnak, van véleményük a világról. De sajnos sokszor tapasztalom az egyetemen, hogy az új generáció nem ismeri a nagy elődöket, sokszor azokat sem, akik ma is a szakma legkiválóbbjai, csak éppen nem szerepelnek naponta a televízióban. Ilyenkor mindig rádöbbenek, mennyire múlandó a mi mesterségünk, mennyire múlékony a népszerűség, mennyire a pillanat művészete a színház. Ha egy színész meghal, vagy elhagyja a szakmát, pár év múlva alig emlékszik rá valaki, bármekkora tehetség volt, bármit bizonyított is pályája során. A nagy szerepekből nem marad semmi, jobb esetben néhány feljegyzés, kritika valahol a szinházi intézet archívumában, vagy egy rossz minőségű felvétel, amelyet szinte senki sem néz meg. És ezen nem is érdemes csodálkozni, hiszen a színház háromdimenziós, élő műfaj. Az a lényege, hogy a játszók és a nézők közös térben vannak, és ott, akkor születik meg valami, ami egyszeri és megismételhetetlen.”
Támogassa az ujszo.com-ot
A támogatásoknak köszönhetöen számos projektet tudtunk indítani az utóbbi években, cikkeink pedig továbbra is ingyenesen olvashatóak. Támogass minket, hogy továbbra is függetlenek maradhassunk!
Kérjük a kommentelőket, hogy tartózkodjanak az olyan kommentek megírásától, melyek mások személyiségi jogait sérthetik.