<p>Az utóbbi néhány évben az Adam Sandler által tökélyre fejlesztett hányós, böfögős vígjátékok elárasztották a mozivásznat. Ezek között csak elvétve akad olyan üdítő kivétel, mint a Másnaposok, a Förtelmes főnökök, a Hogyan lopjunk felhőkarcolót? vagy a most bemutatott Családi üzelmek.</p>
Förtelmes család
![](/sites/default/files/styles/image_16_10_w400/public/lead_image/ujszo_1379574247474_12_0.jpg.webp?itok=41er311H)
Rawson Marshall Thurber filmje ettől még nem lesz az év vígjátéka, egyszerűen csak kiemelkedik a mostani, nem túl színvonalas átlagból. Már az alapfelállás sem mindennapi: adott egy kamu család, ahol az apu drogdíler, az anyu sztriptíztáncosnő, a kislányuk vad csavargó, fiacskájuk pedig nyomi lúzer. A „szülők”, Jennifer Aniston és Jason Sudeikis a Förtelmes főnökökben már szerepeltek együtt egy rövid jelenet erejéig. Itt viszont szinte a film teljes játékidejében egy párt alkotnak, ami remek, jól működik köztük az „utállak téged, csak a pénz miatt vagyok veled” felütés. A film fő poénforrása Will Poulter, aki a Narnia Krónikái harmadik részéből lehet ismerős, ő Anistonék „fia”. Lényegében színészkednie sem kell, a külsejéről sugárzik a nyomi, szűz karakter. Valószínűleg még jó ideig ebben a skatulyában fogjuk őt látni a vásznon. Emma Roberts (Eric Roberts csemetéje) a „család” lány tagja a leggyengébb láncszem a kvartettben, egy-két jól megfogott jeleneten kívül szinte semmit nem tesz hozzá a filmhez. Nekik négyüknek kell „a picinél azért mégiscsak több” drogot átcsempészni a mexikói határon, ami persze nem megy simán. Körülbelül ebben ki is merül a sztori. A film sava-borsát nem a történet, hanem a karakterek és a kapcsolataikból fakadó humor adja. A férfi nézők számára nyálcsorgató esszencia lehet továbbá Jennifer Aniston sztriptíze is.[[{"type":"media","view_mode":"media_large","fid":"122704","attributes":{"alt":"","class":"media-image","title":"","typeof":"foaf:Image"}}]]Sokan a szabadszájúságban látják a Családi üzelmek sikerét. Ez azonban nem feltétlenül a siker kulcsa, hisz régebben is készültek kiváló vígjátékok káromkodás nélkül, elég csak a két nagy nevettető, Walter Matthau és Jack Lemmon párosára gondolnunk. A szabados beszéd kettőséget ad Rawson Marshall Thurber filmjének; néhol kiváló humorforrás a káromkodás, máskor inkább kínossá válik. A film másik kettősége, hogy szinte végig kifigurázza a családi idillt, a szülő-gyerek kapcsolatot, az utolsó pár percben azonban vált egy óriásit, és az ellenkezőjét kezdi a néző arcába nyomni, megspékelve egy giccses befejezéssel, amivel felrúgja az egész addigi koncepciót. Persze tudjuk, hogy az utolsó képsor a követendő példa, de ez a vég ehhez a filmhez egyáltalán nem passzol. Mindent egybevetve az alpáriság ellenére is szerethető karaktereket és jó poénokat kapunk. Ez azonban csak annak tükrében igaz, hogy milyen silány mostanság a felhozatal.
Támogassa az ujszo.com-ot
A támogatásoknak köszönhetöen számos projektet tudtunk indítani az utóbbi években, cikkeink pedig továbbra is ingyenesen olvashatóak. Támogass minket, hogy továbbra is függetlenek maradhassunk!
Kérjük a kommentelőket, hogy tartózkodjanak az olyan kommentek megírásától, melyek mások személyiségi jogait sérthetik.