December, 1944. Az első karácsony, amelyre emlékszem. Dörögnek az ágyúk. A front közeledik. Jönnek az oroszok, azaz a muszkák. A pincében remegünk. A karácsonyfa helyett muskátli, rajta három kockacukor. Ez minden. Semmi több. Semmilyen ajándék.
Adventi kalendárium: Karácsonyi emlékek
![Zsilka Tibor](/sites/default/files/styles/image_16_10_w400/public/lead_image/adventi-10.png.webp?itok=ePR46gN9)
A háború után évekig Paláston, az ott élő nagyanyámnál töltjük a karácsonyestét. Sokáig petróleumlámpa mellett. A karácsonyfa szépen feldíszítve, alatta ajándékok. Legjobban a könyvnek örültem, mindig is. Csend honolt mindenütt, háború utáni csend. Az éjjeli mise külön élményt jelentett. A templom, amelyet Palásthy Pál építtetett, mágikus hatással volt rám. A szülők mellett, gyermekként éltem át a karácsonyt. Majd a kamaszkor emlékei bukkannak fel. Ipolyság, Ipoly menti ház, Ipoly utca. Oda járt a Jézuska. A karácsony békés, nyugodt hangulata dereng vissza, az ajándékokra kevésbé emlékszem. Bizonyára csekélység volt, amit kaptunk, de annak is örültünk. Sokáig vártam, hogy a Jézuska korcsolyát hozzon. Amikor végre megtartotta az ígéretét, imádsággal köszöntem meg, hogy a befagyott folyón élvezhetem a téli sportolást.
A templom közel volt, karácsonykor is ministráltam benne, amíg az iskola szelleme megengedte. Ifjúkorom karácsonyai szépen teltek, tele hittel, reménnyel, szeretettel. Ezekre az alapokra épült felnőttkorban is a karácsony csodálatos bűvköre. Mindig is a katolikus hit vezérel bennünket, amióta a feleségemmel együtt szervezzük, intézzük az év legszebb napjait. Így volt ez akkor is, amikor gyermekeinkkel ünnepeltük a karácsonyt. Szentestén leoltottuk a villanyt, csak a gyertyák világítottak a fán. Imádkoztunk a nagyszülőkért, az elhunyt hozzátartozókért. A vacsora előtt átadtuk az ajándékokat. A gyermekeink kisebb korukban játékokat kaptak. Előfordult, hogy az előkészület szomorúan zajlott. A kisebbik fiam, Norbert nagyon szerette az állatokat. Élő pontyot vettünk, a kádban hagytuk úszkálni, de amikor közeledett a vigília, a fiam fellázadt a hal kivégzése ellen, tiltakozott. Nehezen tudtam rászánni magam a cselekvésre, mégis vállalnom kellett a hóhér szerepét. Sor került végül a vacsorára, de a hangulat szomorú volt, még az ajándékok sem oszlatták el. A fiam később állatorvosi egyetemet végzett, jelenleg a koronavírus elleni oltóanyag előállításán munkálkodik közismert szakemberként. Gondolom, azóta megbocsátott nekem!
Most már csak a feleségemmel együtt ünnepeljük a karácsonyt. Imádsággal kezdjük a szentestét, majd leülünk a vacsorához. A rá következő napokban jönnek az unokák, először az egyik család, majd a másik látogat meg bennünket. Ünnepélyes hangulatban kicsomagolják az ajándékokat. Ebben az évben bizonyára ez is elmarad. A koronavírus beárnyékolja a karácsonyt. Nyolcvan év körüliek vagyunk, még a szeretteink előtt is vigyáznunk kell, nehogy megfertőzzenek. De lélekben együtt leszünk, remélve, hogy minden rossz egyszer véget ér. Ahogy a háború rányomta bélyegét gyermekkorom karácsonyaira, idősebb koromban hasonló légkörben éljük át ismét a szentestét. Mégis másként, mert lesz karácsonyfa, szépen kivilágítva, sok szaloncukorral, gazdag díszítéssel. Nem úgy, mint 1944-ben, amikor muskátli helyettesítette az igazi fát. És szaloncukor helyett kockacukor csüngött a muskátli ágacskáin.
Zsilka Tibor,
a Nyitrai Konstantin Filozófus Egyetem nyugalmazott professzora
Támogassa az ujszo.com-ot
A támogatásoknak köszönhetöen számos projektet tudtunk indítani az utóbbi években, cikkeink pedig továbbra is ingyenesen olvashatóak. Támogass minket, hogy továbbra is függetlenek maradhassunk!
Kérjük a kommentelőket, hogy tartózkodjanak az olyan kommentek megírásától, melyek mások személyiségi jogait sérthetik.