Amagyarországi belpolitikát az elmúlt 14 év érezhetően átrendezte, a Fidesz másfél évtizedes országlása a fennálló kormány hatalomgyakorlási „stílusán” túl az ellenzék szinte teljes fellazulását hozta magával.
Magyar Péter a messiás?
![magyar peter](/sites/default/files/styles/image_16_10_w400/public/lead_image/2024-04/d_kos20240406012.jpg.webp?itok=LYiauViw)
A nagy kérdés általában az, hogy mi okozhatja ezt a gyengeséget? Már ennek egyik legfőbb oka talán abban állhat, hogy a folyamatosan idomuló állampárt fokozatosan szívta el a legnagyobb tömegeket megmozgató pártok szavazótáborai egy-egy részét, és az egók harca már az elején kioltotta az összefogásokat, még mielőtt azok fel tudtak volna pörögni.
Az alapvetés ezidáig az volt, hogy a Fidesz többéves stratégiája mindig akképp alakul, hogy a „vidéket” épp mivel lehet megfogni: Covid, migráció, háború. Aztán jött Magyar Péter, és ez a többéves elmélet most megdőlni látszik.
A rendszerváltás óta a magyar demokrácia a régióhoz hasonlóan hosszú tanulófázisban tengődött. Gyurcsán Ferenc kormánya volt az első intő jel arra, hogy elméletben működik ugyan a fékek és ellensúlyok rendszere, gyakorlatban viszont igen is kijátszhatóak, ami viszont még aggasztóbb: nemcsak a lehetőség, hanem a hajlam is megvan a magyarországi (kelet-európai) politikumban, hogy ezt kijátssza. A rendszerváltás utáni Kelet-Európa országai egyébként, kevés kivétellel, mind ettől a betegségtől szenvednek.
A régi rendszerben szocializálódott politikum egyszerűen képtelen levetni a közvetlen hatalomgyakorlás ingereit, képtelen helyén kezelni a sajtóból érkező kritikát, és erős hajlamot érez arra, hogy a közvagyont, hatalomra kerülés esetén, magánvagyonként kezelje.
Hiába ért véget a szocializmus időszaka, harminc évvel a rendszerváltást követően még mindig a negyvenéves reflexek működnek, de nem csak a politikacsinálók esetében.
Már Gyurcsán Ferenc miniszterelnöksége alatt is feltűnő jelenség volt a személyi kultusz apró fel-felvillanása, ami Orbán Viktor visszatérése után kifejezetten jellemzővé vált, a közösségi média fejlődése pedig csak újabb eszközöket adott ennek a folyamatnak.
A messiás rajongás, a messiásvárás egy abszurd, de érezhető, mérhető jelensége az újkori magyar demokráciának, amit leginkább az táplál, hogy van egy folyamatos csalódásérzet az előző rendszerekben, pártokban. Ezt a jelenséget próbálja idehaza Fico is meglovagolni.
Gyurcsány híveit még a szocialista nosztalgia hajtotta, Orbánét a második, de leginkább a harmadik kétharmad után a legyőzhetetlenségbe vetett hit, amit az elmúlt négy-öt év turbulens időszaka különösen felpörgetett…
És ahogy minden csodának vége szakad, úgy a „vezér” kultusza is megkopott, de hamarabb, mint azt a kormánymédia agytrösztjei várták. Az információs korban a közösségi háló segíti, de egy ponton túl rombolja is az ilyen kultuszépítést. Az idő pedig folyamatosan a kultusz tárgya ellen dolgozik.
Egy ilyen környezetben pedig, a fentebb gondolatok mentén haladva, már sokkal érthetőbbé válik, hogy Magyar Péter megjelenése miért váltott ki olyan rajongást, de egyben előrevetíti azt is, hogy ez a hullám, ahogy jön, úgy veszít is erejéből, lendületéből. Orbán mögött egy egész országos szintű médiabirodalom munkál, míg Magyar Pétert a saját hírének lendülete viszi előre.
A kérdés tehát inkább az, hogy Magyar Péter forradalmár vagy egy Anakin Skywalker, aki látszatra egyensúlyt hoz majd az erőbe, aztán mégis csak egy másik önös cél szolgálatába fogja azt?
Támogassa az ujszo.com-ot
A támogatásoknak köszönhetöen számos projektet tudtunk indítani az utóbbi években, cikkeink pedig továbbra is ingyenesen olvashatóak. Támogass minket, hogy továbbra is függetlenek maradhassunk!
Kérjük a kommentelőket, hogy tartózkodjanak az olyan kommentek megírásától, melyek mások személyiségi jogait sérthetik.