Valóban történelmi, érdekes, szemöldökhegyező, de nem meglepő az Alternatíva Németországnak, azaz az AfD türingiai győzelme. Németország a mi szemszögünkből fizikailag nincs olyan messze, ugyanakkor mégis. A német politika alapvetően meghatározó az unió belpolitikája szempontjából, ahogy az ország is az a gazdaság megközelítéséből.
Gondolatok az AfD győzelméről
![afd](/sites/default/files/styles/image_16_10_w400/public/lead_image/2024-09/germany_election665678.jpg.webp?itok=PpH3VEpz)
Az idei uniós választás sok fontos változást hozott a szövetség politikai berendezkedése szempontjából. A német szélsőjobb előretörése ezért sem olyan meglepő.
Az összeurópai jelenség alól eddig egyedül Németország volt kivétel. Az ország szélsőjobbos-populista formációja, a 2013-ban alapított Alternatíva Németországnak (AfD) ugyan ért el kisebb sikereket a keletnémet tartományokban, de országos szinten ez idáig visszafogottabban nőtt a támogatottsága. A párt népszerűségét ugyan megtolta a 2015-ös menekültválság, a formáció viszont egészen egy évvel ezelőttig megmaradt egy mérsékelt, 10 százalék körüli szinten. Népszerűsége nem sokkal volt magasabb a német szélsőbalnál, a szintén keleten erős Baloldalnál (Die Linke).
A jelenség egyébként nem meglepő, a posztszocialista „régióban” a jobboldali formációk a rendszerváltást követően Európa-szerte gombamód szaporodtak, és a ügyesen tudták megfordítani a kommunizmus által balra tolt lakosságot, rájátszva az érzelmi faktorra. Ez a jelenség Szlovákiában is sokáig kitartott, Magyarországon pedig a Fidesz útkeresése bátorította a jobboldali, szélsőjobboldali, nacionalista mozgalmakat, bár ugyanúgy éket is vert közéjük.
A német populista jobboldal népszerűségét több tényező is erősen növelte az elmúlt években. Egyrészt a menekültválság, majd az utóbbi években ismét erőteljesebbé váló bevándorlással kapcsolatos kérdések ismét központi politikai témává váltak, ez pedig megjelent az idegengyűlöletre építő párt népszerűségében is. Ez utóbbi különösen nagy hangsúlyt kapott a választást megelőző hónapokban is. Másrészt, ahogy Kelet-Európa nagy részéből, úgy a német szövetség keleti feléből sem tűnt el a „posztszocialista attitűd”, amit a régióban ugyan a baloldal képviselt, de a német jobboldal sem képes levetkőzni. Az ország ezen része egyszerűen képtelen lépést tartani a Nyugattal, az ideológiák ütközése pedig hosszú távon jobban kedvez a populistáknak, akik jobban tudnak játszani az elégedetlen választók érzelmein.
Bár a párt hagyományosan visszautasítja a szélsőjobboldali és a populista jelzőket, és igyekszik magát a „normális emberek” képviselőjeként lefesteni, a gyakorlati kérdésekben azért messze esnek a politikai fősodortól. A párt egyik társelnöke, Tino Chrupalla nemrég arról beszélt, hogy az Európai Unió „irányított felbontására” van szükség, vissza kell térni a „nemzetek Európájához”, újra kell építeni az orosz kapcsolatokat, és persze ebben az osztrák és magyar elvtársakkal, azaz a Fidesszel is szövetkezni kell.
Ezen tényezők végül – érthető módon – Németországban komoly tiltakozásokat váltottak ki országos szinten is. A németekre ugyanis máig jellemző egyfajta kollektív bűntudat, amit a második világháború vált ki. Ez ugyanakkor, ahogy a jobboldali érzések a baloldali romantikával, szemben áll a náci korszak romantikájával is, ami szintén jelen van a társadalom különböző rétegeiben. A kérdés tehát inkább az, hogy a jobboldal mostani győzelme kitart-e a következő parlamenti választásig, és ha nem is, vajon a tartomány politikai életében milyen változásokat hoz?
Támogassa az ujszo.com-ot
A támogatásoknak köszönhetöen számos projektet tudtunk indítani az utóbbi években, cikkeink pedig továbbra is ingyenesen olvashatóak. Támogass minket, hogy továbbra is függetlenek maradhassunk!
Kérjük a kommentelőket, hogy tartózkodjanak az olyan kommentek megírásától, melyek mások személyiségi jogait sérthetik.